Egy irodalmi toplista esetében nagy biztonsággal megjósolható, hogy a dobogósok között főként prózakötetek szerepelnek majd. Ebben a félévben a Minimum 11-es azonban nem a megszokott forgatókönyv szerint alakult. Ahogy a sok döntetlen helyezésből is látható, kevés volt az egyértelmű befutó, inkább szétaprózódtak a szavazatok; a műnemek harcából pedig a líra került ki győztesen. A listán ráadásul éppúgy találkozhatunk immár élő klasszikusnak számító költők nevével, mint (egyelőre még) kevésbé befutott, kifejezetten kísérleti projekteket létrehozó alkotókéval.
![](/data/202349_print_kepek/2349_minimum_tizenegyes_tablazat_fit_800x10000.jpg?key=69d901c762faa21f66ee9751da3797a7)
Ilyen élő klasszikus Parti Nagy Lajos, aki az első helyezést Hadd legyek hűs című gyűjteményes kötetével nyerte el, amelyet a kiadója a költő 70. születésnapjára időzített. Míg a 2017-es Létbüfé megjelenésekor a Műút online felületén egy messzire vezető vita alakult ki arról, hogy Parti Nagy játékos-ironikus-formacentrikus költészete nem fáradt-e meg, a kritikusok mostani döntése főhajtás a teljes életmű előtt. A gyűjtemény több filológiai érdekességgel szolgál, így például több mint nyolcvan, főként korai verset tartalmaz, amelyek korábban még nem szerepeltek kötetben. A könyv szerkezete is sajátságos – még ha nem is egyszerű kihámozni a szerkesztői utószóból a koncepció lényegét. Habár a fejezetek egy-egy korábbi kötet címét viselik, mégsem pontosan azok anyagát tartalmazzák, hanem minden olyan verset, amely az adott pályaszakaszban született. A keletkezési idő tehát felülírja a kötetbe rendezés jelentésteremtő szándékát, és így ez az összeállítás újszerű rálátást enged a szövegek egymáshoz való viszonyára, a jellegzetes PNL-motívumok alakulástörténetére. Az utolsó, új verseket tartalmazó ciklusnál tűnik fel igazán, hogy az alkalmi költészet, a modern irodalom mostohagyermeke itt, Parti Nagynál talált menedékre – vajon akad-e olyan élvonalbeli kortárs szerző, aki több születésnapi köszöntőt írt, mint ő?
A dobogó második fokára kerülő Omlásban Áfra János a korábbi versesköteteiben megfigyelhető poétikai eljárások szintézisét valósítja meg. A vallomásosabb hangvételű, gyerekkorra visszatekintő, magánéleti történéseket rögzítő szövegek mellett helyet kapnak benne a Rítus mitikus összefüggéseket kirajzoló, személytelen, ünnepélyes dikcióját, absztrakt fogalomhasználatát átörökítő költemények. Mint látni fogjuk, az apokaliptikus-disztópikus világérzékelés jellemző több, a listán szereplő könyvre is – az Omlás mintha kifejezetten arra keresné a választ, hogy hogyan, milyen távlatból lehet érvényesen beszélni a jelenünket átitató fenyegetettségérzetről. Az összeomlás, a rom(bo)lás folyamatát vetítik elő azok a cikluscímek, amelyek az Oszloptól és az Alapfaltól jutnak el végül az Entrópiáig, de ugyanez a logika érvényesül a test látványát részekre bontó – bőr, csont, kézfej, koponya – leírásokban is. A Csernobilra, háborús borzalmakra tett utalások, a természeti katasztrófák víziói azonban nem egyéni szorongásnak adnak hangot, inkább valamilyen csoport (faj, nemzedék, család) közös tapasztalataként vetnek számot a pusztulással. (A kötetnyitó vers felett olvasható mottó – „A romok a fejlődés magvai…” – is rögtön többszörösen ironikussá válik attól, hogy megtudjuk: a ChatGPT alkotása.) A kötet legjobb darabjaiban, mint amilyen Az éj felé, a semmivé válás gondolatát egyszerűen nem hagyja nyugvópontra jutni a versnyelv eleven lüktetése: „Csak a fák dolgoznak tovább a levegőben és lent, mélyen, / hogy ami maradt: vesszen, éljen, vesszen, éljen, éljen.”
Ez egy remek cikk a nyomtatott Magyar Narancsból, amely online is elérhető.
Ha szeretné elolvasni, kérjük, fizessen elő lapunk digitális kiadására, vagy ha már előfizető, lépjen be!
Támogassa a független sajtót! Olvassa a Magyar Narancsot!